Pohled za oponu hudebního streamu
Jak je to tedy s tím streamováním? Zabíjí hudbu, jak tvrdí zarytí
odpůrci, nebo jde jen o přirozený vývoj v multimediálním prostoru? Kolik
vůbec dostávají umělci za streamování hudby? Jedná se o marketingový
nástroj nebo významný zdroj výdělku? Tyhle otázky jsem si občas kladl,
protože online poslech využívám čím dál častěji a stal se pro mě
zajímavou alternativou k nakupování cédéček a vinylů a také ke stahování
hudby. Pokusil jsem se tedy posbírat data a informace, abych si mohl
udělat na stream vlastní názor. Když už jsem se do této oblasti ponořil,
říkal jsem si, že nebude od věci získané poznatky sesumarizovat a hodit
na papír a monitor, aby byly k dispozici i pro ostatní čtenáře, které
problematika zajímá. Streamování hudby je v současnosti rozvinutý a
robustní umělecký byznys, který zasahuje do mnoha oblastí, proto jsem
cíl zkoumání zúžil primárně na nejrozšířenější platformu v USA a Evropě,
a tou je společnost Spotify. Jak uvidíte, celý proces od nahrání
skladeb na server služby, až po inkasování plateb neprobíhá vůbec tak
jednoduše, jak by si mohl člověk představovat. Po rychlém nástřelu
historie hudebního online průmyslu se společně podíváme na financování,
podmínky a vůbec metodiku služby Spotify. Na závěr se podělím o
zkušenosti a informace vztahující se přímo k uživatelskému používání.
Zdrojem pro článek byly převážně anglické a americké internetové servery
zabývající se distribucí digitální hudby. Konkrétně je neuvádím, byl by
to seznam delší než samotný text, ale odkazy mám případně k dispozici.
NA POČÁTKU BYL NAPSTER
Křivolaká
cesta hudebního záznamu vede od fonografu až k dnešním ztrátovým
kompresním formátům jako MP3 nebo OGG, které byly základem sdílení hudby
pomocí internetu. Jednou z vůbec prvních aplikací na šíření muziky v
čistě digitální podobě byl proslulý americký Napster, spuštěný v roce
1999. Technologie Napsteru byla založená na bázi P2P sítě, kdy software
pouze zajišťuje spojení mezi jednotlivými uživateli, kteří si mohou
navzájem vyměňovat data. I díky slavnému sporu s kapelou METALLICA byla
služba Napsteru v červenci 2001 vypnutá, ale cesta k získávání a
poslouchání hudby pomocí výpočetní techniky už byla otevřená. Pamětníci
si určitě vzpomenou na stahování nejen hudebních souborů pomocí aplikací
Kazaa, Soulseek nebo DC++, využívajících různé protokoly, ale stejný
princip. Zde už se ovšem pohybujeme na tenké hranici legálnosti sdílení a
stahování, která se navíc liší zem od země. Podívejme se raději na
prototypy zákonných možností poslechu zvukových záznamů skrze počítače a
specializované kapesní přehrávače. Už v roce 2003 představila firma
Apple svoji službu iTunes Music Store, určenou primárně pro vlastní
přehrávače iPod. Tady ještě nebylo možné hudbu streamovat, ale aspoň za
poplatek legálně(!) stahovat. Nahrávací společnosti a umělci najednou
zjistili, že lidé nemají problém za hudbu platit i v případě stahování,
protože zákonem povolené získávání hudby přes internet začalo okamžitě
využívat velké množství posluchačů. Ušetření nákladů za fyzický nosič
určitě hrálo svou roli, ale primárně šlo o pohodlnou a bezprostřední
možnost nákupu muziky. Skutečnými pionýry ve streamu se pak staly
aplikace Pandora a Last.fm, prezentující se jako customizovaná rádia,
přičemž prvně jmenovaný systém začal využívat možnosti vkládání reklam
do poslechu. Tím se objevila další varianta potencionálních výnosů z
hudební produkce, která už přímo vedla ke vzniku ryze streamovacích
softwarových řešení, jakými jsou Spotify, Tidal, Apple Music nebo
Deezer.
V rámci historie si ještě dovolím malou odbočku do
indie oblasti, kde vykrystalizovaly dvě platformy sloužící k nezávislé
propagaci méně známých hudebních projektů. Šlo o weby MySpace a
Soundcloud, které poskytovaly streamovací prostor pro seznámení se s
tvorbou vesměs nekomerčních kapel, včetně těch metalových. Zatímco
Soundcloud si toto zaměření uchoval doposud, MySpace se transformovalo
do standardní placené streamovací služby. Okrajově chci vzpomenout ještě
Bandcamp, se kterým má český fanoušek nezávislých kapel asi největší
zkušenost. Zde slouží online přehrávání primárně k jakési formě reklamy a
ochutnávky hudební produkce a následně lze přes portál zakoupit
digitální nebo fyzický nosič, případně merch.
SPOTIFY – TROCHA ČÍSEL ANEB JAK TO CELÉ FUNGUJE
Teď už přímo k (prozatím) největšímu hráči na poli streamování
hudby – ke společnosti Spotify a ke konkrétním číslům. Společnost byla
založená v roce 2006 ve Švédsku a dva roky na to začala fungovat její
aplikace. V roce 2009 se Spotify podařilo expandovat do Velké Británie a
v roce 2011 do USA. Také díky tomu se ve stejném období podařilo této
službě dosáhnout tehdy neuvěřitelné mety 1 000 000 platících uživatelů.
Boom rozšiřování pokračoval, následovala expanze do dalších zemí a v
současné době uvádí Spotify počet 345 miliónů aktivních posluchačů za
měsíc, přičemž 155 miliónu z nich využívá placenou verzi. Pro tyto
zástupy muziky chtivých davů má Spotify k dispozici více než 4
miliardy(!) hudebních playlistů a zhruba poloviční sumu podcastů, což je
další multimediální oblast vyznačující se raketovým nárůstem
popularity. Příjmy společnosti se generují jak z hrazených reklam pro
free uživatele, tak z předplatitelských poplatků. Podle finančních
prohlášení platí Spotify majitelům práv k distribuované hudbě 2/3 svého
obratu. Do roku 2020 to bylo 23 miliard euro, v samotném roce 2020
dokonce slušných 5 miliard stejné měny. Aktuální výsledek hospodaření
společnosti ale není úplně ideální, Spotify vykazuje ztrátu namísto
zisku. Otázkou tedy je, jestli se do budoucna nezmění i systém a výše
předplatného.
V naprosté většině není příjemcem peněz od
Spotify samotná kapela, nýbrž zmínění vlastníci práv. Mezi ně patří
nahrávací firmy, společnosti hudebních agregátorů a jiní distributoři.
Celá procedura prostě nefunguje tak, že si skupina nahraje mp3 verzi
svého alba na Spotify a dál už jen pobírá měsíční apanáž. Na to je
potřeba pevné místo ve stáji některé z větších nahrávacích společností,
které se Spotify komunikují přímo, anebo využít služeb některého z
prostředníků, tzv. agregátorů. Právě agregátoři zajišťují, že se vaše
hudba dostane na domluvené streamovací servery, s agregátorem
podepisujete smlouvu a konečně agregátor vám pak i vyplácí peníze.
Částka, kterou nakonec inkasujete, bude odpovídající vaší smlouvě;
někteří agregátoři nabízejí procenta z poplatků od Spotify, jiní vám
přenechají všechny poplatky, ovšem jen za pravidelný měsíční příspěvek
opět z vaší kapsy. Spotify přímo na svých stránkách doporučuje
agregátory ReverbNation nebo CD Baby, stále populárnější je AWAL
(Artists Without A Label). Z tuzemských variant vypadal solidně projekt
Prodejhudbu.cz, ale jeho stránky jsou v současnosti nedostupné, těžko
tedy říct v jaké kondici se služba nachází.
Pokud kapela
prošla prvním kolem a protlačila svou hudbu na server Spotify, může
doufat, že si jejích nahrávek fanoušci všimnou, nebo ještě lépe, že je
některý ze stálých uživatelů zařadí na svůj sledovaný playlist. Tyto
vytvářené seznamy skladeb mají ohromný dopad na masu běžných uživatelů,
ovlivňují hudební vkus mnoha posluchačů, kteří nechtějí nebo nemohou
ztrácet čas vyhledáváním své oblíbené hudby. Playlisty vytvářejí jak
sami uživatelé, tak mechanizované počítačové algoritmy. Spotify navíc
zaměstnává tvůrce hudebních indexů pro jednotlivé země; vlastního
editora oficiálních playlistů pro Českou republiku máme od roku 2019 i
my. Vysoce sledované playlisty mají významný vliv na to, jak často se
skladba streamuje a jaký z ní tedy bude příjem. V dnešní době platí
Spotify v průměru 0,006$ za jeden stream. V aktuálním kurzu jde o zhruba
deset haléřů CZK. Tento nevelký obnos se liší podle lokality, například
ve Skandinávii se platí vyšší předplatné, tudíž i zisky budou o nějakou
tu tisícinku dolaru vyšší.
Aby to nebylo tak jednoduché,
přichází další důležité „ale“. Peníze nenaskakují vlastníkům práv a
následně umělcům na účet za každý uskutečněný stream automaticky.
Spotify namísto „pay-per-stream“ operuje s tzv. „streamshare“. Platby
generované z reklam a předplatného jdou každý měsíc na jeden společný
účet pro každou zemi. Z tohoto budgetu se pak poměrně vyplácí obnosy
umělcům podle počtu realizovaných streamů. V praxi to znamená, že když
budete během měsíce poslouchat lokální grindovou kapelu jen vy, tak
nemusí z kompletního balíku dostat vůbec nic a vaše předplatné (5.99€)
spadne do klína populárnějším interpretům. To samozřejmě vyhovuje větším
společnostem a labelům, a tudíž se o změně mechanismu vyplácení
poplatků neuvažuje. O morální stránce takového byznysu si udělejte
obrázek sami, já zatím přihodím ještě pár uživatelských informací.
UŽIVATELSKÉ TIPY
Co bude zajímat asi nejvíce posluchačů je kvalita streamu. Ve svých
aplikacích využívá Spotify formátu Ogg Vorbis, a to až do výše bitratu
320kbps. Defaultně je v nastavení předvolená „automatická kvalita“, u
níž by se dalo předpokládat, že při silném wi-fi signálu dosáhnete právě
na zmíněný nejvyšší bitrate. Bohužel je výchozí kvalita vázaná i na
jiné faktory než samotné internetové připojení a nabídne jen poloviční
výkon, tzn. 160kbps. Prvním krokem před samotným poslechem by tedy mělo
být manuální nastavení na velmi vysokou kvalitu. Hodnoty online
přehrávání se dále liší u streamu přes webový prohlížeč a u free
uživatelů. V obou případech jsou mírně omezené a nedosáhnou na horní
hranici. Pozitivní zprávou je, že Spotify reflektuje volání po vysoce
jakostním bezztrátovém streamování a připravuje službu Spotify Hi-Fi.
Bližší informace zatím nejsou k dispozici, ale projekt Hi-Fi je
jednoznačnou prioritou v dalším vývoji služby.
Katalog
nabízené muziky je skutečně monstrózní, nabízí přes 70 miliónů položek,
při denním průměrném přírůstku 40 000 skladeb. Ani metalové kapely se
streamování už nebrání tak jako kdysi, a tak si prakticky nevzpomenu na
případ, kdy bych na Spotify něco nenašel. Občas pravda chybí nějaká alba
v kompletní diskografii, ale většinou se je daří postupně doplňovat.
Právě téměř neomezená hudební nabídka napříč všemi žánry je největší
plus Spotify. Fanoušek už se nemusí pídit po nesehnatelných nahrávkách,
které nejsou k dispozici jak fyzicky, tak ani ke stažení. Takovým
případem jsou pro mě osobně třeba švédští punkáči EBBA GRÖN, u kterých
jsou na Spotify k dispozici všechna tři alba a bestofka; online
poslouchám také téměř úplné dílo švýcarských black metalistů PAYSAGE
DHIVER, včetně demáčů. Samozřejmě se dá najít spousta špeků a výjimek,
které Spotify neobsahuje, ale kdo chce psa bít, hůl si vždycky najde.
Rozumný náročný posluchač bude s nabídkou určitě spokojený. V aplikaci
jsou navíc k většině alb od zvučnějších jmen hudebního průmyslu k
dispozici texty, jejichž zdrojem je databáze ze stránek genius.com.
Dalším kladným atributem Spotify a streamu obecně jsou zmíněné
playlisty. Možnost vytvořit si vlastní playlist vypadá lákavě, jen to
chce trochu času a trpělivosti. Odměnou bude vysoce personifikovaný
seznam skladeb pro různou příležitost, případně žánrový nebo dobový
výběr. Výhodou při tvorbě takové kompilace je softwarové automatické
vyrovnávání hlasitosti, kdy odpadá problém s rozdílným nastavením volume
u jednotlivých písní, které dokáže pozlobit třeba u podobného výběru z
empétrojek. Playlist pak můžete používat pouze pro osobní potřebu nebo
ho lze sdílet pro ostatní posluchače, jak to ostatně dělá většina
uživatelů. Při hledání stylových playlistů je vhodné nebrat hned první
podle názvu, ale prohlédnout si alespoň pár obsažených skladeb. Hlavně
Američané mají totiž rozdílné pohledy na různé žánry, kupříkladu heavy
metalové výběry zpoza oceánu jsou většinou pro našince dosti
neatraktivní. Nicméně nejen běžní uživatelé, ale i známí muzikanti a
kapely sdílejí své playlisty. Do jaké míry je playlist výsledkem jejich
individuálního výběru a do jaké se jedná o záležitost PR oddělení je asi
zbytečné řešit. Pro představu doporučuji kouknout na James’playlist
obsahující hudební favority Jamese Hetfielda. Mezi mé oblíbené
kompilačky patří „Time Capsule 2000–2001“ od Anderse Fridéna, „My
Ultimate „Drive Fast“ Playlist“ Scotta Hilla z FU MANCHU nebo perfektně
seskládaný a výstižně nazvaný playlist „ASPHYX – Paul“. Playlisty zveřejňují mj. i nahrávací společnosti, které na nich
nejčastěji prezentují novinky svých stájových koní. Nuclear Blast, Metal
Blade, Century Media nebo Peaceville, to je jen namátkový vzorek
labelů, jejichž playlisty a katalogy lze na Spotify najít.
DOBRÝ SLUHA, ALE ŠPATNÝ PÁN
O Spotify by se toho dalo napsat ještě hodně, o streamování muziky ještě víc, ale myslím, že pro začátek a ilustraci to bude prozatím stačit. Snažil jsem se vyhnout úplným triviálnostem a zároveň neunavovat složitějšími popisy. Snad se mi povedlo alespoň nastínit fungování této populární služby a podat nezaujaté informace čtenářům. A to jak těm, co už Spotify využívají, tak i ostatním, co z různých důvodů streamování odmítají. Rozhodně nechci nikoho přesvědčovat nebo odrazovat. Pro mě zůstává online poslech nadále šikovným a pohotovým pomocníkem k psaní článků i k relaxačnímu poslechu. Pro dosažení skutečného požitku z hudby budu ovšem vždycky sahat po cédéčku a vinylu nebo zajdu na pořádný koncert. Snad je nás takových ještě většina.
22.04.2021 | Diskuse (75) | Hivris |
![]() |
spajk | 25.12.2021 22:52 |
Nevim, zda jste zaznamenali. Pár dní zpátky spousta umělců vyzvala posluchače, aby zrušili předplatné na Spotify. Hrozí také stažením své hudby ze streamovací platformy. A důvod? |
Hivris | 04.05.2021 18:47 |
Dave78: našel jsem dvě starší odpovědi na tvou otázku přímo na komunitním fóru Spotify a z obou vyplývá, že se platí i za downloadnutou muziku a offline poslech. Samozřejmě se počítá s tím, že se aspoň jednou za čas připojíš online a odešlou se statistiky:). |
Dave78 | 04.05.2021 16:54 |
Díky za poučný článek, zajímavé. Jen mám technický dotaz - že interpretovi/labelu plynou peníze z on-line streamů, to mi je jasné, ale jak je to v případě, že si danou skladbu/album stáhnu ze streamovací služby do zařízení a poslouchám třeba stokrát off-line (což běžné dělám), i z toho umělcům něco kape? |
Angaroth | 03.05.2021 11:18 |
Spotify je z mého pohledu lepší alternativa než stahování z torrentů apod. na ochutnávku ideální. Osobně dávám přednost fyzickým nosičům i když jsem mladší ročník (1987). Prostě sbírání CD/LP mě baví navzdory tomu, že je to prostě zastaralý formát a moje okolí jen nechápavě kroutí hlavou :). |
Hivris | 02.05.2021 11:44 |
Možná to je pro zvukové labužníky kacířská myšlenka, ale opravdu dobré album se nechá poslouchat a ocenit i na mobilní soustavě jakou je třeba Samsung A40 + Lamax Sentinel Beat SE-1:). Vzpomeňte, na čem jste metal, rock nebo punk začínali poslouchat. Možná to dělá moje hlavní zaměření na thrash/death/black, ale přestože mám aparaturu v řádech desítek tisíc, tak nemám problém si občas na prasáka pustit lo-fi verzi oblíbených alb. |
spajk | 01.05.2021 13:34 |
Udělal jsem si nový playlist. |
Dalas | 28.04.2021 08:52 |
U toho ripovani desek asi hodne zalezi i na kvalite gramofonu a prenosky predevsim. Po netu se vali mraky vinyl rip-u, ktere zni strasne zkreslene a jen prozrazuji puvod v levnem gramofonu s usb vystupem. Predpokladam, ze to neni tvuj pripad. Pak to smysl ma. |
Pekárek | 26.04.2021 23:08 |
spajk: Hrozné, šílená ztráta... |
spajk | 26.04.2021 22:54 |
K tomu požáru Universalu udělal video i Rick Beato https://www.youtube.com/watch?v=JknT_Fs2g9Y |
Dalas | 26.04.2021 22:06 |
O MQA stale nevim, co si myslet. U hromady veci nepoznam rozdil a casto je mqa i prehluceny remaster. Slysel jsem ale i vyborne znejici veci. Nemam ale zkusenosti s desktopovym Tidal prehravacem, ktery by mel mqa enkodovat. Hodne ted ficim v pracovni, kde mam usb dac s hw dekoderem a pres ten mi i ti remasterovani IM zni v pohode. |