ZUBY NEHTY - Povídání o tvorbě (rozhovor s Markou Míkovou)
V kuriózním prostředí průmyslové výrobní haly jsem se před mnoha lety poprvé setkal s hudbou ZUBY NEHTY. Pouštěl si jí tam jeden týpek mající na starosti v takové zapadlé místnosti opravy vadných dílů. Ta hudba mne od začátku praštila do uší. Cítil jsem z ní totiž něco, co naprosto kontrastovalo se vším, co se tam kolem nás dělo. Byla to především svoboda a taky radost ze života, jenž se jinak v továrnách plných výrobních linek a provozů hlídaných kamerami nacházet ani nemohou. Tohle byl prostě ostrůvek světla. Pražská kapela ZUBY NEHTY je stále považována za soubor pevně spjatý s klubovou nezávislou scénou devadesátých let, i když jejich kořeny sahají až do období Nové vlny, tedy na počátek osmdesátek, od tehdy totiž zakládající členky působily postupně v kapelách PLYN a DYBBUK. Osobitému tělesu se letos na podzim povedlo realizovat nové album „Kusy“, ovšem to nebyl úplně ten nejhlavnější důvod tohoto rozhovoru. Hlavní důvod byl spíš můj osobní pocit, že mohou mít co říci a může z toho všeho tudíž vzniknout zajímavý článek. Bylo mi potěšením trochu vyzpovídat jednu z hlavních postav ZUBY NEHTY. Zde je rozhovor s Markou Míkovou.
Před
několika týdny vám vyšlo po patnácti letech zbrusu nové album „Kusy“. Můžete na
úvod desku nějak představit nebo jí jakkoliv charakterizovat? Za asistence koho
byla nahrávka pořízena?
Písně na albu „Kusy“ vznikly v
poměrně krátkém časovém období. Začali jsme intenzivněji hrát a zjistili jsme,
že stále máme publikum, které si zpívá naše staré songy. Nové písně se zrodily
díky tomu. Deska byla natočena ve studiu Jámor v Praze Ondřejem Ježkem a
producentem je Miroslav Wanek ze skupiny UŽ JSME DOMA.
Jak vlastně
dnes skládají ZUBY NEHTY? Jde většinou o týmovou práci, mají songy své rozdílné
autorky, nebo něco mezi oběma možnostmi – tedy tradiční způsob, kdy základ
vzniká odděleně a skladba je pak opracována týmově?
Skládáme stále stejně. Každá z
nás má jiný způsob. Já většinou přinesu prostou píseň s doprovodem klavíru a
ostatní členové v dané harmonii improvizují a hledají motivy, které by se do
písně hodily. Kateřina Jirčíková například má mnohem přesnější představu, přinese
skladbu téměř rozepsanou do not pro každý nástroj. Hanka má častokrát melodii
založenou hlavně na rytmice a harmonie se společně hledá. Alice také dává ostatním spoluhráčům dost velkou volnost. Vždy ale autor skladby má právo veta,
pokud mu nějaký nápad do skladby nesedí, nepoužije se.
Asi sami
musíte vnímat rozdíly mezi současným fungováním a působením v době před dvaceti lety? Co je tím největším
rozdílem? Jaké bylo největší kouzlo staré etapy? A v čem je lepší ta nová?
Osobně velký rozdíl v našem
fungování nevnímám. Už v začátcích jsme měly všechny rodiny a děti. Teď je to
možná trochu svobodnější, protože děti odrostly a nemusíme je hlídat. Ale
atmosféra na koncertech je velmi podobná a čas strávený na zkouškách je taky
pořád jeden velký večírek. Změnilo se snad to, že dříve jsme jezdily na zkoušky
veřejnou dopravou a teď máme všichni auta.
Ačkoliv
nová nahrávka dlouhé roky nepřicházela, koncertně jste byly už mnoho let opět
aktivní. Sestava sice procházela určitými obměnami, ale nyní to vypadá, že se
ustálila na téměř původním složení. Jak je pro fungování vaší kapely důležitá
ona ustálenost?
Honza Maxa je v kapele stále ještě
trochu nový, i když s námi hraje už dva roky. Do naší původní sestavy patřila
Pavla Jonssonová. Je pravda, že díky studiu jsme více sehraní než dříve a dost
si to užíváme.
Asi se
musíte dobře bavit při vzniku všech těch příhod, jenž jsou náplní skladeb?
To tedy ano.
Myslím, že
jistá nespoutanost vás provází již od časů punkové kapely DYBBUK, jenž byla
přímým předchůdcem ZUBY NEHTY. Jak na tuhle etapu vzpomínáte?
Ty písničky jsou pořád živé a stále
je milujeme. I lidi si je často žádají ještě dnes.
V
devadesátých letech vznikli ZUBY NEHTY. Ve vaší tvorbě ubylo kytar, songy se
staly hravější, jemnější, začaly jste pravidelně vydávat alba. První bylo
„Utíkej“, avšak já osobně mám nejradši „Král vysílá své vojsko“ . Jak hodnotíte
tohle poměrně plodné období? Máte také svou nejoblíbenější desku?
Pro mě je „Král vysílá své
vojsko“ taky naše nejmilejší deska.
Už delší
dobu lze z vašich starších řadových alb sehnat pouze CD „Dítkám“ z roku
1997. Neuvažujete o nějaké reedici všech vašich starších alb? Vím, že před lety
vyšlo poměrně obšírné „Best Of…“ s celou řadou rarit, ale osobně bych radši ve
fyzické podobě držel řadovky, protože nemám moc v oblibě výběry. Každá deska
jakéhokoliv hudebníka totiž dýchá úplně jinak. Jak tohle vidíte?
Indies Scope nám přislíbili vydat v
reedici právě album „Král vysílá své vojsko“. Určitě k tomu v blízké době
dojde.
Skutečnost,
že ve vašich skladbách hned několik členek zpívá, považuji za vaši velkou
devízu. Navíc každá z vás vlastní zcela odlišný hlasový projev. Je těžké na
počátku skladatelského procesu určit, kdo bude ten který song zpívat?
Většinou zpívá autor své vlastní
písně. Když skládala Pavla, nechávala často zpívat některou z nás, protože měla
pocit, že má moc jemný hlasový projev. Já jsem na posledním albu měla písní
nejvíce a byla jsem ráda, že je můžu rozdělit mezi naše rozdílné hlasy. Je to
tak barevnější a zajímavější.
Jakou
vlastně hudbu poslouchají ZUBY NEHTY? Inspiruje vás něco – nyní i kdysi?
Z české scény jsou naší stálicí
skupina UŽ JSME DOMA, rádi máme také TRABAND, ECHT!, RUDOVOUS a spoustu dalších
souputníků. Z novějších kapel já osobně VLOŽTE KOČKU. Vím, že Hance se teď líbí
skupina MUCHA. Z cizích kapel posloucháme asi každá něco jiného. Já teď díky
svému synovi RADIOHEAD, Avishai Cohena. Mám ráda také Björk.
Jak vidíte
budoucnost kapely ZUBY NEHTY? Dokážete odhadnout pokračování? Dnes koncertujete
poměrně často.
Momentálně nás hraní baví, rádi
bychom i cestovali, vyjeli někam ven a hraní spojili s výletem. Byli jsme loni
v Izraeli, letos se chystáme do Rumunska. Uvidíme, co budoucnost přinese…
Bonus
otázka: Pohádka „Jak se budí princezny?“, ve které jste tenkrát ztvárnila roli
princezny, patří k nejoblíbenějším právě pro mou generaci narozených v půli
sedmdesátých let. Dodnes si vzpomínám na nedutajícími prvňáčky přeplněné kino někdy v první půli osmdesátých let. Jak vzpomínáte na tuhle svou
kapitolu? Proč u Vás nakonec převážila touha dělat hudbu?
Každý rok si před Vánoci velmi ráda
zavzpomínám, když běží pohádka v televizi. Těší mě, že mě občas lidi i po
tolika letech poznají. Divadlu se věnuji stále. Píšu divadelní hry, režíruju a
sama v některých také hraju. Společně s Hanou Řepovou a dalšími herci a
muzikanty chodíme také hrát dětem do nemocnic jak písničky na přání, tak
divadlo. Náš spolek se jmenuje Loutky v nemocnici. Takže se nedá úplně říct, že
vyhrála hudba, divadlu se věnuji stále. Jen ve filmu jsem od té doby už nehrála.
Ale to si člověk nenaplánuje…
Pohádka s onou legendární scénou, kde je Vladimír Menšík před nafoukaným princem nucen předstírat opravdového medvěda, byla hodně povedená. Co je však zvláštní a podstatné říci, vždycky jsem fandil právě onomu staršímu
princovi v podání Jana Krause. Vždyť ten druhý/kladný (Jan Hrušinský) v pohádce neuměl ani plavat, musel ho to přeci učit Menšík.:-)
To je legrační a zábavná poznámka.
10.12.2014 | Diskuse (0) | Stray janpibal@crazydiamond.cz |
![]() |
![](../images/btn_donateCC_LG.gif)
![](../images/fb.jpg)